אבא אף פעם לא הבין איך זה שיצאתי לבן כל כך ונמוך כל כך.
ברגעים הכי יפים והכי מתוקים שלנו
הוא היה מחבק אותי וקורא לי "קפטיקה דה מדרה דולסה מיה",
שזה משהו כמו "קציצ ת חרא מתוקה שלי".
אני הייתי העדינות שלו, אני הייתי הנשמה שלו.
הוא אף פעם לא אמר לי את זה,
אבל אני ידעתי תמיד שאני מאכזב אותו.
כשהוא היה שואל אותי מי החבר הכי טוב שלי עכשיו,
אז הייתי ממציא שם, כי לא היו לי באמת חברים בכיתה
ולא רציתי שהוא ידאג, כי הוא תמיד היה הכי...
הוא היה הכי יפה והוא היה הכי חכם,
הוא היה המצטיין של קורס טיס
וכשהוא החליט לחזור בתשובה, הוא היה התלמיד הכי חכם.
ואפילו בבית חולים הוא מת הכי מהר במחלקה.
יש לי הרבה עבודה, אני לא יודע.
אני לא יכול, רבנו.
אני לא יכול.
אני מצטער.
שלום לך. שלום, רבנו, שלום.
שלום, מה שלומך? -אתם צלצלתם ואמרתם שיש פה איזה בעיה?
בוא תגיד לי בדיוק מה הבעיה, כי אני חייב לרוץ.
הגלגל האחורי לא בסדר, הוא מתנדנד.
טוב, בוא נסדר את זה. - לא, לא עכשיו, כבודו,
יש לי הלוויה בעוד 10 דקות, אנשים מחכים בחוץ.
תוך 3 דקות אני גומר, אתה יכול להשאיר את המת.
אתה יכול לעזור לי? תרים, בבקשה, קצ ת.
זהו.
תעשה לי טובה, אתם כל פעם באים, מסדרים וזה שוב מתקלקל.
תישאר עד אחרי ההלוויה עד שנראה שהכול בסדר.
אני לא יכול, אני לא יכול. - תעשה לי טובה.
בוא תבדוק, תראה, תבדוק בעצמך, תראה איך היא נוסעת.
תסתכל. -תעשה לי טובה! - אבל אני לא יכול, אין לי זמן.
תעשה לי טובה!
הלך לי כל היום.
הכי מעליב היה כשאבא ואימא שלי רצו לדבר בלי שאני אקשיב להם,
הם היו שואלים אם מדאם אסתריה בסביבה.
הם היו קוראים לי "מדאם אסתריה".
מדאם אסתריה הייתה זקנה חטטנית שהייתה מסתובבת בשכונה,
שומעת סיפורים ומספרת אותם לכולם.
זאת נינה, האחות הקטנה של אימא שלי.
נינה היא אהבת חיי.
היא החכמה האמיתית של המשפחה.
היא עורכת ספרותית
והיא עוזרת לסופרים לסדר את הסיפורים שלהם שיהיו יותר טובים.
השנתיים האחרונות היו השנים הכי קשות בחיים שלה.
אלה היו השנים הכי קשות של כל המשפחה.
על מי מנוחות ינהלני"
למען שמו. גם כי אלך" "...בגיא צלמוות לא אירא-רע
לפני יומיים, בעצם ביום האחרון של החיים שלו,
אבא שלי קיבל טלפון מביה"ס, לבוא דחוף לשיחה עם היועצ ת.
היא בדיוק חזרה לביה"ס אחרי שיתוש עקץ אותה בסנגל.
זה סוג של יתוש שאם הוא עוקץ בן אדם רגיל,
הוא שוכב חולה חצי שנה,
אבל היא, כבר אחרי שבועיים,
קמה מהמיטה והחליטה בכל זאת לחזור לעבוד. -אני מבינה.
בוא, בוא, תיכנס.
כן, אוקיי,
אולי אני אספיק אפילו היום.
כן. תודה לך.
כן, תודה, להתראות.
שלום, אני מצטערת, זה הרופא שלי, כנראה שיש לי גם פלטפוס,
אני צריכה להתחיל ללכת עם מדרסים כאלה בנעליים.
אתה נראה לי עוד מבוהל, אבל...
זה בהתחלה מבהיל, אבל אחרי כמה דקות מתרגלים.
לא, זה בסדר גמור, זה לא נורא כל כך.
זה ממש לא נורא, זה גם משתפר כל הזמן.
אפילו מאתמול להיום אני חושבת שאני רואה שיפור.
הבעיה היחידה שזה נורא מגרד ואני פשוט לא יכולה לגרד.
לא, בטח, אסור לגרד את זה, זה... - טוב.
אתה מכיר את זה?
לא.
אף פעם לא ראית את זה?
לא.
אני רוצה שתשמע. אני מקריאה לך את זה איך שזה,
אני מדלגת על המבוכה.
עליתי על אבן קטנה" לראות יותר טוב,
כל האגן שלי כבר היה חם".
ביד אחת החזקתי את הקיר" כדי לא לאבד שיווי משקל
וביד השנייה תפסתי את הזין".
הרגשתי שהזין שלי בוער".
הוא היה קשה וחם" והתחלתי ללטף אותו.
פתאום כל הגוף שלה התחיל לזוז"
כאילו לפי איזה קצב" שהיא שומעת.
היא התחילה להיאנח חזק יותר" ועם יד אחת
היא צבטה את השפתיים שלה" או את הלשון,
כבר לא יכולתי לראות" כי היא הייתה עם הראש לצד שני.
אני התפללתי לאלוהים" שפעם אחת ייתן לי להיכנס.
פעם אחת, אלוהים", אני רוצה לזיין אותה.
אם יש אלוהים בכלל".
ופתאום היה רגע שהכול כאילו קפא", "...רק האצבע שלה המשיכה לזוז שם
וכו' וכו' וכו'. זה ממשיך.
נדב כתב את זה?
זה היה הדבר הראשון שפתחתי וראיתי.
אפשר?
מי זאת נינה?
מה, הקטע הזה זה על נינה?
יש מישהי כזאת?
כן, זה הדודה שלו והיא אחות של אלונה.
אבל לא יכול להיות, אולי הוא סתם המציא שם.
זה גם מה שאנחנו מקווים.
תראה, אמנון, בשני העמודים שאני קראתי
יש פה תיאורי הצצה.
הוא מתאר איך הוא ועוד חבר משוטטים בלילות
ומציצים לבתים של אנשים.
נשים, בעיקר.
וחשבתי שהכי טוב יהיה אם אתה תקרא ותחליט מה אתה עושה עם זה.
אולי באמת זה הכול פרי דמיון
וזה סיפור בדיוני. הלוואי!
זה נראה לי אמיתי.
הנה אלונה, חיימון,
זה יומן אישי כזה.
הנה נינה.
נינה מופיעה שמה הרבה פעמים...
ממה שרפרפתי. - הנה, הוא כתב גם עליי.
כל המשפחה פה.
זה דברים שקרו לנו במשפחה.
הנה, אפילו המריבה הגדולה של נינה וחיימון.
זבל! זבל! זבל! זבל! - מומי...
אני אראה לך מה זה לברוח! אני אראה לך מה זה, זבל!
מומי! -אל תקרא לי מומי, אל תגיד לי מומי"! -נינה, תירגעי, אני מבקש".
אני צריכה לחפש אותך כמו כלב, זבל? -לא הייתה לנו ברירה, אוקיי?
סליחה... טוב, אני אצא קצ ת החוצה...
לא, לא, לא, תישאר, זה מצוין. תישאר רגע. -בוא, אנחנו נלך.
לאן נלך?
נלך הביתה, נדבר. - אני לא הולך איתך הביתה עכשיו.
מה אתה רוצה ממני, תגיד לי? מה אתה רוצה ממני?
נינה, אנחנו נזיק אחד לשני, אני לא הולך איתך הביתה לבד עכשיו.
מולכו,
תעשה לי טובה, תצא החוצה.
אני מעדיף להישאר, הוא ביקש ממני להישאר, אני...
מולכו, תעשה לי טובה, תצא מפה עכשיו.
נינה, אני מצטער, הוא ביקש ממני להישאר.
הוא גם ביקש ממך להתחיל איתי?
נינה, עכשיו את סתם...
אני אף פעם לא ניסיתי להתחיל איתה.
חתיכת שמן דיכאוני, זה מה שאתה!
דיכאוני?
אני דיכאוני?
אתה וכל החברים שלך, חתיכת אפס, אפס! אפס!
די, די, די. די לבכות כבר, נינה, די, תעשי לי טובה, די.
תחבק אותי.
עוד פעם הכול מההתחלה עכשיו? - תחבק אותי.
אתה משפיל אותי, אתה כל הזמן משפיל אותי.
אני לא משפיל אותך, די.
מי אתה בכלל שתשפיל אותי?
די, נינה, תירגעי, תעשי לי טובה כבר. די, די.
נו, אז בוא נלך מפה.
אני לא הולך איתך הביתה, את לא מבינה? -נלך הביתה, נדבר.
כבר דיברנו על הכול. - בסדר,
אז נדבר עוד קצ ת. - אבל כבר דיברנו והחלטנו והסכמנו
ואת אמרת שזה על הכיפאק, נכון?
אז מה, עכשיו הכול עוד פעם מההתחלה? -אבל נדבר עוד קצ ת.
אבל מה זה יעזור? -זה יעזור. - זה לא יעזור. -די כבר, די! די!
מולכו, תשאיר אותנו רגע לבד?
בואי נשב רגע, טוב?
זה האויב הכי גדול שלי, חיימון.
אף אחד במשפחה לא אהב את חיימון, חוץ מנינה.
'הם הכירו כשהיא הייתה בכיתה ט 'והוא היה בכיתה יא
ומאז הם ביחד.
אז אתה רוצה לגמור עם הכול?
מה שהחלטנו וסיכמנו.
נראה לי הכי טוב ככה.
אבל אני לא יכולה.
מה אני אעשה?
בהתחלה זה יהיה קשה, אבל...
עם הזמן יהיה
יותר קל ויותר קל...
לך תזדיין!
ככה זה, נינה.
היו לי כל כך הרבה דברים להגיד לך, כל כך רציתי לדבר איתך...
מה? מה? מה? מה? כבר דיברנו ודיברנו ודיברנו ודיברנו, מה?
לא דיברנו! - נו, מה רצית להגיד? תגידי.
אתה כל כך...
חרא וטיפש.
נו, תגידי, אני לא מפריע לך עכשיו.
אני מצטערת שבאתי, אני מצטערת על הכול.
נו, תגידי, אני לא מפריע לך עכשיו.
נינה?
כעבור שבועיים הם החליטו להתחתן.
אנחנו מוכנים?
אני מזכיר לכם, המטבל הלבן זה רוטב אוסטרלי על בסיס מיונז.
זה לא טחינה ואין לנו טחינה.
לא להתעצבן, לא להתנהג בחוסר סבלנות,
לא לפגוע באנשים, רותם, עם חיוך.
אין לנו טחינה, אנחנו לא עובדים" עם טחינה", זה הכול.
שלוש-ארבע, קדימה.
תודה שבאתם. תודה שבאת.
אהלן! מה המצב? - שיהיה לך כל טוב.
בחתונה שלהם אני הרגשתי פתאום כאילו אני מאבד אותה סופית.
יש לה עכשיו את כל החברים שלהם, את כל המשפחה של חיימון,
היא כבר לא רק שלי ושל אימא כמו שזה היה כל השנים.
וזה היה עצוב.
וזאת אימא שלי.
השמלה שהיא לובשת, יש דבר "שנקרא "השמלה השחורה הקטנה.
זה משהו שהמציאה המעצבת קוקו שאנל,
שהייתה המעצבת הכי נחשבת לפני 80 שנה
ומאז כל עולם האופנה מנסה להמציא לה גרסאות חדשות.
'אימא שלי הלכה על הריצ'רץ.
כבר בקולקציית הגמר של אימא ב"שנקר", הכול היה סביב הריצ'רצ'ים.
היא שילבה אביזרים פאנקיסטיים עם אופנה נשית אלגנטית.
זה לא ממש הצליח והיא כל הזמן התלוננה שאנשים הם חסרי הומור.
מה את חושבת, שאני בוגד בך איתה? - לא, אתה לא בוגד בי,
אבל אתה שם עליי זין, זה מה שאתה עושה!
אני גם אומרת לך שזה לא נעים לי,
שזה מביך אותי, אז למה אתה ממשיך כל הזמן?
מה אתה צריך לגעת? מה אתה, הילר?
בקולקציה הבאה אימא שינתה כיוון לגמרי.
שמלת הז'קט שהיא לובשת עשויה מכותנה נקייה עם גזרת נזירים פשוטה.
הכפתורים וצווארון הכומר עשויים מסטן מבריק.
כל הכיוון היה מאופק יותר ורציני.
'והריצ'רץ...
אז אני אגיד לך בדיוק מה אתה רצית להגיד!
יכול להיות שזה בכלל לא היה מעניין אותו מה שהיה לי לספר.
אבל אתה לא ניסית בכלל, אתה ניסית לדבר איתו?
ישבת פה כמו איזה...
פיהקת כל הזמן. מה אתה חושב, שאנשים לא מרגישים?
חתיכת אפס מתנשא! למה, כי אתה טייס והוא מהתותחנים?
ראינו את חבורת הטייסים שלך, חתיכת אפס תקוע!
הפריצה הגדולה של אימא הייתה כשהיא גילתה את המעצבת הגרמנייה ז'יל סנדר.
גזרה גברית אלגנטית, אבל נוחה ורכה יותר, מבדים קלים וטבעיים.
אתה יודע מה? אתה יכול לצאת.
אני יוצא עכשיו, אנחנו נדבר אח"כ.
אם אתה יוצא עכשיו, אל תחזור.
ככה את תירגעי גם. -אני לא רוצה להירגע. לא רוצה להירגע!
אטום! אטום! אטום! אטום!
די, אני לא יכולה יותר. די, אני כבר לא יכולה.
אולי גם אני לא יכול יותר?
אז תלך מפה, עוף מפה עכשיו!
אני הולך, אבל את תירגעי. - עכשיו!
אבל אימא הייתה כבר עם 20 תופרות
במפעל שעבד 4 2 שעות כדי לספק את כל ההזמנות.
גם לאירופה וגם לארה"ב.
ואז הגיעה התקופה האופטימית.
את ההדפסות על החולצה היא העתיקה כמעט במדויק
מדוגמאות של טאפטים שהיו אופנתיים בשנות ה -60.
מאז שאבא עזב, עברו חודשיים והוא לא בא לראות אותי.
הוא גר בצ פת, בישיבה והוא צלצל פעמיים,
דיבר עם אימא ומסר לי ד"ש.
למרות שאימא אומרת שהוא חתיכת חרא והוא לא מתעניין בי מספיק,
אני כל הזמן מתגעגע לנעליים הצהובות שלו.
הייתי הרבה עם נינה וחיימון
והכי הרבה הייתי עם חיימון.
חכה לי רגע, טוב?
שנייה אחת.
אפשר?
בבקשה.
אתה מכיר אותי?
לא, לא חושב.
אתה לא מכיר אותי?
לא.
תסתכל טוב.
לא, לא, לא מכיר.
אתה לא מכיר אותי?
טוב, בכל מקרה, נעים מאוד, אני מנחם.
מנחם, תסתכל טוב טוב.
אני מסתכל, אני באמת לא מכיר אותך.
ואם אני אגיד לך שאתה מכיר אותי מצוין כי אתה מניאק?
תשמע, אני אומר לך, אני לא מכיר אותך,
יכול להיות שאתה מתבלבל עם מישהו אחר.
אני אומר לך שאני לא מתבלבל, זה אתה.
אפילו נזכרתי בך לפני יומיים. - נזכרת בי?
מה אתה רוצה ממני? - תשמע סיפור.
שלשום בערב אני יושב אצלי בבית, בסלון,
פתאום אני רואה לטאה שעירה כזאת, עם ראש כתום,
נכנסת מהחלון, מטפסת על הקיר.
עכשיו, מה הקטע?
ראיתי פעם בערוץ 8 סרט.
מתברר שהלטאה הזאת, כשהיא נפרדת מהבן -זוג שלה,
נהיית עצובה כזאת,
יוצאת לה מין יללה דקה כמו...
בכי של געגוע.
שבועיים בוכה ככה.
בקיצור,
היא מטפסת על הקיר, מתקרבת אליי.
עם האצבע מחצ תי לה את הראש.
מה אתה אומר? - מה אני אגיד לך? סיפור יפה,
אבל מה זה קשור אליי?
מנחם, אני, אין לי עצבים.
אני אומר לך שאתה מכיר אותי
ואתה עכשיו תגיד לי מאיפה אתה מכיר אותי.
אני אומר לך, לא מכיר אותך.
אם אתה יודע, אז תגיד לי אתה מאיפה אתה חושב שאנחנו מכירים.
ותשמע, אני גם קצ ת לחוץ בזמן עכשיו,
אני חייב לרוץ, אז...
נדבר כבר בהזדמנות אחרת, אם לא אכפת לך.
אני פשוט ממהר, אוקיי? בסדר?
אין בעיה.
מה קרה לך, תגיד לי? מה קרה לך? לא מכיר אותך!
"אתה מכיר אותי", "אתה מכיר אותי",
"אתה מכיר אותי"!
לא מכיר אותך!
עזוב אותי מהלטאה הזאת, עזוב אותי כבר מכל החרא הזה!
לא מכיר אותך, לא ראיתי אותך בחיים, אתה לא מבין? -שב!
מה אתה רוצה? תגיד לי מה אתה רוצה. -שב.
מה הבעיה? - כלום, רק אם אתם רוצים להזמין משהו.
אתה רוצה לשתות משהו?
שב.
אתה יודע מה? תביא לי הפוך.
לי פונץ' בננה מילקשייק.
שב.
אז מה אתה אומר?
מאיפה? מאיפה? מאיפה אני מכיר אותך?
מאיפה אתה חושב שאני מכיר אותך?
תשמע אותי עכשיו טוב טוב, יא מניאק, יא סוטה.
עוד פעם אחת אני רואה אותך, לא מציץ,
סתם עובר אצלנו ברחוב,
אני מפוצ ץ לך את הפרצוף, יא מניאק, יא אוכל!
אני מזהיר אותך.
יש לך מזל שאני פה עם האחיין שלי מהמשפחה,
יא חרא קטן, יא מציצן מניאק. עוד פעם אחת...
עוד פעם אחת, אני מזיין לך את הצורה, תזכור מה שאני אומר לך,
יא זבל! לא מתבייש? יא מניאק! יא אפס!
-מילקשייק תות בננה? כוס-של האימ-אימא שלך, יא חרא קטן!
תראה איזה פרצוף של מניאק!
עוד פעם אחת!
עכשיו אני יודע שמנחם הוא חבר אמיתי.
הוא יכל לקרוא לי, הוא יכל להגיד שאנחנו מכירים,
אבל הוא שתק ולא סיפר כלום.
מנחם הוא החבר הכי טוב שלי.
נו, מה קורה?
לא, לא, לא בא לי.
מה אתה צוחק? לא, גם היום כל היום יש לי איזה צרבת.
נו, בוא שנייה נבדוק.
אתה יודע מה? נבדוק ורק אם היא לבד, אז נשארים.
אם הוא שם, אז ממשיכים. - יאללה, בסדר.
מה, נלך לשם?
טוב.
חכה רגע.
בוא.
מי זה? -זה משפחת עסיס? אפשר לפתוח, בבקשה?
מה קרה?
גב' עסיס? - מה קרה?
אם אפשר, אנחנו מבקשים שתשבי.
שולי! שולי. - תחזיק אותה.
תעזרי לי עם הרגליים. - היא קיבלה מכה?
לא, לא, הראש בסדר, היא לא חטפה מכה.
נשים אותה על הספה? ניקח אותה לספה. -לאט.
עוזי, תזיז את השולחן. - פה, פה, על הספה, על הספה. -זהו.
נניח אותה פה? - כן.
זהו. די, די, תחזיקי לה את הראש. זהו.
מים.
מים. עוזי, תביא מים.
אוויר! תפתחי את החלון.
תפתחי את החלון.
הנה, הנה. - יופי, איזה יופי, התעוררת.
היא התעוררה. יופי. - זהו. מים, את חייבת לשתות.
תשתי. -את חייבת לשתות קצ ת, זהו. - יופי. -יופי.
יופי. הנה, הכול... הנה, את בסדר.
הוא... הוא לא מת, הילד שלי, הוא לא... מת.
הוא נפצ ע? הוא פצוע?
בהתחלה הוא נפצ ע.
כעבור שעה,
בבית חולים הוא נפטר. - נפטר?
איך הוא נפצ ע? איפה?
על פי הדיווח הראשוני,
זה היה פיצוץ מטען צד בהיתקלות עם מחבלים בגזרה הצ פונית
ליד מול אש.
חיים עסיס, סרן חיים עסיס
היה הנפגע היחידי.
הוא נפצ ע כבר בפיצוץ הראשון.
'זה כניסה ב.
'זה כניסה ב', זה כניסה ב.
פה זה נרי עסיס.
חיים עסיס זה כניסה ב', אנחנו גם לפעמים מקבלים את הדואר שלו,
'זה כניסה ב!
הוא גם לא סרן, נרי.
הנה, נינה. זה נינה וחיים עסיס, 'זה כניסה ב.
נרי!
לא, לא. לא קרה כלום, רק רציתי לדבר איתך.
אני יודעת, אבל הייתי חייבת.
בסדר, אהוב שלי, להתראות.
זה לא נראה טוב.
לא, אל תצלם עכשיו.
שולי, את לוקחת אותו לקצין העיר, שייקחו אותו למיון או מה שהם יחליטו.
אין בעיה, בסדר.
אני ממליץ, ליתר ביטחון, על מיון. - אוקיי.
ואתה, אני רוצה ש...
אם אתה מוכן לעזור לי, להיכנס איתי.
מה, לא נכנסתם? - לא, זו הייתה טעות.
עכשיו אנחנו נכנסים, זה בסדר?
אה... טוב, בסדר.
תשאיר את המצלמה פה, אתה תחזור עוד מעט.
אתה במילואים. למה אתה בא עם ג'לבייה למילואים?
זה שרוואל. מותר לנו ביחידה לבוא עם שרוואל.
מה זה, של ריקודים גרוזיניים כאלה?
יותר לכיוון מוסלמי, אני חושב.
ראיתי פעם להקה גרוזינית כזאתי.
הם כל הזמן קופצים על הברכיים, איך לא נהרסות להם הברכיים?
בטח יש להם מגיני ברכיים.
יש להם מגיני ברכיים, אה?
לא! לא!
לא!
"4קולה, 4 "ספרייט,
4מיץ תפוזים,
קפה. תביא גם שחור וגם נס קפה.
פיתות, 5 חבילות.
תכתוב, פיתות 5 חבילות.
3חבילות בייגלה, 3חבילות ופלים,
בורקסים, 5 חבילות של ק"ג. - לא צריך כל כך הרבה בורקסים.
זה המון אנשים, נינה.
אוקיי, תרשום 4 בורקסים.
ותביא כוסות וצלחות חד-פעמיים.
היה לי עצוב, כי בסוף בסוף קצ ת אהבתי את חיימון
אבל יום אחרי שחיימון נהרג
מתחילה, בעצם, התקופה הכי מאושרת בחיים שלי.
באותו בוקר אימא שלי שאלה אותי
אם אני מסכים לעבור לתקופה לגור עם נינה,
כדי שיהיה איתה מישהו לעזור לה
ואני הסכמתי.
נינה שלי.
מה שלומך, אבא?
איך את מרגישה? - אני בסדר.
מה שלומך? - ברוך השם.
בהלוויה של חיימון זו הייתה הפעם הראשונה אחרי חודשיים שהוא בא.
פעם ראשונה שראיתי אותו עם כל התלבושת הזאת.
מצדי, שיחזור לצ פת, שיתחתן ושיהיו לו ילדים אחרים.
נדב, אבא שלך פה, הוא מאוד נפגע ממך.
הוא רוצה לדבר איתך, אם זה מקובל עליך.
אני לא רוצה לדבר איתו.
אתה לא רוצה לדבר איתו? - לא, אני לא רוצה.
אתה לא רוצה לדבר איתו.
אני לא רוצה לדבר איתו.
אבל הוא רוצה לדבר איתך, נדב. - אבל אני לא רוצה לדבר איתו,
כמה פעמים אתה יכול לשאול את אותה שאלה?
הבן אדם אבא שלך!
הוא רוצה לדבר איתך.
אבל אני לא רוצה. די, אני לא רוצה.
5דקות.
הבן אדם יבוא, תדבר איתו 5 דקות.
די, אני לא רוצה, די! - 5דקות.
אבל אני לא רוצה לדבר איתו.
זהו, אתה לא תדבר איתו? - לא.
5דקות. - די, נו. עזוב אותי, עזוב אותי!
עזוב אותי כבר!
תנחומיי. - תודה רבה.
תרגישי טוב, נינה,
עד כמה שזה אפשרי. - תודה רבה.
אתה חבר של חיימון?
לא, אני שלשום הייתי ביחידה ש...
אנחנו הודענו לך.
אני לא זוכרת כלום מאותו ערב.
אני לא זוכרת כלום.
אתה היית זה שהודיע? - כן.
אני לא ממש שייך ליחידה, אבל...
אני לא זוכרת כלום.
אני רק זוכרת שהייתם עם מין...
מין מכנסיים לבנים.
שרוואלים כאלה.
למה הייתם עם שרוואלים?
זה רק אני הייתי עם שרוואל.
אני בכלל לא הייתי אמור להיכנס, אבל אני הייתי איתם,
אני מיחידת ההסרטה ו...
צילמתי עליהם סרט ו...
אחד מהם הרגיש לא טוב, אז נכנסתי במקומו.
אני רק זוכרת שאתם הייתם עם שרוואלים לבנים,
זה כל מה שאני זוכרת.
לא יודע, לפעמים אני לובש את זה.
לפעמים בא לי.
גם ליהיא לא אוהבת את זה.
זאת ליהיא, תכירי, זאת חברה שלי.
הי. - סליחה, אהלן, שלום.
אני מצטערת. - אני מצטערת, אני ממש מצטערת,
אני לא... - זה בסדר.
זה ממש בסדר, זה טבעי, באמת.
סליחה, אפשר?
זאת הפעם הראשונה שהיא בוכה ככה מאז ההלוויה.
מה...?
אני נורא מצטער, הייתי...
אני זה שהודיע לה, אני הודעתי לה.
תראה, זה... זה קשה לה, אז אולי הכי טוב ש...
זה מאוד קשה לה. - האמת שזה קשה גם לי, זה קשה לי.
היה לי קשה לבוא לפה. - אז אולי הכי טוב...
אתה ראית בעצמך,
אולי הכי טוב אם תעזוב עכשיו. זה בסדר?
לא, בטח. בטח.
זה... עשיתי לה...
משהו פה, זה ריבה שסבתא שלי הייתה עושה לי כשהייתי עצוב.
סוכר, חלב, מי ורדים.
בשבועות הראשונים היא הייתה חוזרת מהעבודה,
נכנסת לחדר שלה, בוכה ומדברת עם חיימון.
היו לה שיחות שלמות עם חיימון.
אימא הייתה קצ ת מודאגת מזה,
כי גם לסבתא, בשנים האחרונות לפני שהיא נפטרה,
היו שיחות כאלה עם אנשים דמיוניים.
ואז, יומיים אחרי השלושים,
ביום ה -32, היה הצחוק הראשון.
ואז הצחוק היה כל כך חזק, שאני פחדתי שהשכנים שומעים.
ביום ה -38 נינה סגרה את הדלת בפעם הראשונה
והיא גם כיבתה את האור.
וזה אומר רק דבר אחד...
כמעט כל הזמן היינו לבדנו.
בהתחלה, בשבוע הראשון אחרי השבעה,
עוד אנשים היו באים,
מדברים קצ ת בסלון, ולאט לאט זה הפסיק.
ואני חשבתי שזה אפילו עדיף ככה
כי אנשים, כשהם היו באים,
הם היו עושים פרצוף עצוב כזה שבמקום לעזור, זה היה מעיק.
טוב, אני אשלם. - לא, לא, לא. נתן, אני אשלם.
בבקרים, כשאני הייתי יושב וחושב עליה בשיעור תנ"ך או היסטוריה,
היא הייתה יושבת בעבודה או בבתי קפה עם הסופרים שלה.
באותו יום, בפעם הראשונה אחרי חודשיים של שחור,
היא לבשה את השמלה הירוקה.
סליחה?
הי. אתה הבחור שהיה אצלי מהקצין -נפגעים.
כן. שלום, נינה.
הי, אני רק רציתי להגיד לך שאני ממש מצטערת.
על מה את מצטערת?
אני פשוט הבנתי שאחותי ביקשה ממך לעזוב וחשבתי שזה נורא.
ואפילו רציתי לצלצל, אבל הנה, אני פוגשת אותך, אז אני...
אני מצטערת. - אין לך מה להתנצל, נינה, זה...
אני הבנתי אותה.
את פשוט בכית ובכית.
כן, אני יודעת, זה פשוט פתאום...
אני מצטערת.
איך את מרגישה?
אני בסדר, בסדר.
אני שמחה שפגשתי אותך,
זה באמת הציק לי. - אוקיי.
וגם תודה שבאת לנחם אותי.
אין בעד מה.
אם אתה רוצה, אני... אני...
יושבת כאן, אתה יכול להצטרף.
עכשיו? - כן.
זה לא מפריע לך? - לא.
אתה יכול, אני יושבת ממש כאן.
זה מצוין.
מה?
את יושבת פה ושותה.
אני באה לכאן הרבה.
המשרד שלי נמצא ממש כאן.
זה לא במקרה, הכול.
כן, יכול להיות.
זה גם לא מקרה שאני פוגש אותך עכשיו.
היום בבוקר החלטנו לא להזמין אותך לתערוכה של ליהיא.
אני חוזר עכשיו מהדפוס עם ההזמנות
ואני פוגש אותך.
בסדר, אתם לא הייתם צריכים להזמין אותי,
אני לא מבינה מה הבעיה.
זאת תערוכה עלייך, נינה.
עליי? מה זאת אומרת, עליי?
פחדנו שכשתראי את התמונות, אולי זה יעציב אותך.
מה, היא ציירה אותי? - לא.
לא... לא אותך.
למה אתה צוחק?
אמרת תמונות, אז... אני לא מבינה כלום ממה שקורה כאן.
לא, כי...
זה גלמים ופרפרים בכל מיני צורות ו...
לא יודע, יכול להיות שזה לא כל כך מצחיק, בעצם.
אני מצטער, אני...
כל הזמן שומע אותך בוכה.
זה לא עוזב אותי, הבכי הזה... שלך.
מה קרה?
אני לא הייתי צריך להיכנס, אני עשיתי טעות.
אבל אני... אני בסדר, באמת, אני ממש, ממש, ממש בסדר.
די, די.
די...
אני אפילו לא יודעת איך קוראים לך.
אבינועם.
אני מצטער, זה לא עוזב אותי. - די, די, אבינועם,
הכול בסדר, באמת.
ואני בסדר, אני ממש ממש בסדר. - אני אלך, אני מצטער.
אבל אתה תירגע?
זה...
את רואה? זה...
זה עלייך.
אני נורא רוצה שתבואי. תבואי? - כן, כן, אני חושבת שכן.
אני אלך.
להתראות.
מה קורה?
אני לא מאמין איזה דבר!
סליחה,
אתם ראיתם, במקרה, איש הולך עירום ברחוב?
נראה לי מזל שור.
שנייה, היא תחזור, אני אשאל אותה.
כן, עכשיו תמרח את זה טוב טוב על כל הראש.
שלום לך,
את בטח רוצה פרטים.
תגיד, אתה ראית פה, במקרה,
איש הולך עירום ברחוב? - יכול להיות.
בהחלט יכול להיות, לפעמים הם מסתובבים פה.
אז אתה ראית אותו?
האמת שעכשיו ממש לא שמתי לב, אני פה בשיחת טלפון עם חבר.
תגידי לי, את מתעסקת באמנות או משהו? -לא, לא.
אם זה לא פולשני מדי, איזה מזל את?
מה? - איזה מזל את? -אריה.
היא לביאה. לא, אוסי הייתה תאומים.
תראי איזה קטע, אף פעם לא יצא לי להיות עם לביאה,
יש לי "בלאק" טוטאלי לגבי המזל הזה.
בבקשה. - תודה רבה.
דרך אגב, אני מזל טלה,
אם זה אומר לך משהו...
מה, את עצובה בגלל המכה? זה כלום.
זה שטויות.
טוב, יש לך שם את הטלפון שלי.
יאללה, שיהיה לך יום טוב!
איזה קטע! ראית מה זה?
שורף, בטח שורף, אבל אתה מורח את זה פעמיים, אין לך יותר קשקשים.
אני לא יכולה יותר, אלונה. - די.
די, מותק, די.
נינה לא הפסיקה לבכות כל היום ואימא הייתה בפאניקה כל היום.
היא התקשרה לאחד החברים שלה, שהוא פסיכיאטר,
והוא הרגיע אותה קצ ת
והיא השביעה את נינה שהיא לא תנהג יותר בתקופה הקרובה.
אני לא יודעת מה קורה.
בתוך כל הבכי, נינה סיפרה לאימא את הסיפור שהגעיל אותי והעציב אותי.
היא סיפרה לה על המפגש בבוקר עם אבינועם, המודיע מקצין הנפגעים
ושכבר בפעם הראשונה, באותו ערב שהוא בא להודיע לה על חיימון,
בתוך כל ההלם שהיא הייתה,
היא הסתכלה עליו וחשבה שהוא סקסי
וכשהוא בא לשבעה, היא שיקרה שהיא לא זוכרת כלום
כי היא זכרה אותו מצוין.
היא אפילו שמחה שהוא בא,
אבל היא כל כך התביישה במחשבות האלה...
אימא אמרה לה שזה בסדר וזה טבעי,
אבל אני חשבתי שזה מגעיל.
טוב, אני אזוז.
ואני בבית, אם משהו...
אני בבית.
ביי, נדבי! - ביי.
הוא גם בכלל לא נראה לי כל כך סקסי, אבינועם הזה.
ואני חושב שכבר בפעם הראשונה שראיתי אותו, לא חיבבתי אותו.
הבאתי לך תה.
היי.
תודה. - זה עם דבש וקינמון.
מה שלומך?
בסדר.
זה 10 שנים, נדבי.
10שנים!
קח, אני רוצה שתקרא.
מכתבים שחיימון כתב לי כשלמדתי באיטליה.
בהתחלה הרגשתי קצ ת לא נעים לקרוא את זה
ועוד פעם לא הבנתי איך אחרי כל האהבה הזו,
כל כך מהר היא מסתכלת כבר על גבר אחר.
כל המכתבים היו מלאים "ב"אני אוהבת אותך, ג'וק שלי,
אני מתגעגעת" "לנשיקות של האפרוחון שלי,
"עכברוש מתוק ואהוב שלי"... - נדבי,
אולי תישן איתי היום בלילה?
טוב. - יופי.
אם יש רגע שאני יכול להצביע עליו
ולהגיד "זה הרגע הכי מאושר בחיים שלי", אז זה הרגע.
-הריח שלה, הגוף שלה הרגשתי את החום שלו.
הייתי מאושר. הייתי באמת מאושר.
היא נרדמה כבר אחרי דקה,
אבל אני לא רציתי לבזבז את השעות הכי מאושרות שלי בשינה.
והכי הכי רציתי שמנחם פתאום יופיע בחלון ויראה אותי ככה,
אבל מנחם, כבר כמה ימים אני לא רואה אותו.
הוא סיפר לי שהוא הכיר מישהי.
הוא פגש אותה בבר, בתל אביב.
די, מספיק! - מה? -מספיק עם זה.
מה יש לך? מה את רוצה? - מה אתה רוצה?
מה את רוצה? - מה אתה רוצה עכשיו?
מה את רוצה? - זהו, די!
את יודעת מה? עכשיו גם לא בא לי לדבר איתך.
בחורה יושבת ואתה תוקע את העיניים שלך, די!
בסדר, מנסה לתקשר. לא רוצה? לא צריך.
אתה תוקע ת'עיניים שלך! - בסדר, הבנתי אותך.
סוטים, אתם. כולם סוטים פה בעיר!
היא סיפרה לו שהיא נפרדה לפני יומיים מחבר שלה, שהוא סוטה,
ולפניו היא הייתה עם עוד חבר, שגם היה סוטה.
היא אמרה לו שכולם פה סוטים וזאת עיר מקוללת.
הוא אמר לה שזה רק מקרה,
שהיה לה פשוט מזל לא טוב, שיש פה הרבה אנשים שהם לא סוטים.
זה שיר הילדים שסיפרת לי, עם ה...
סירת-מפרש וההוא שטובע? - לא.
גלינה ישנה 20 שעות ברציפות
וכשהיא התעוררה, הם רק ישנו, אכלו והזדיינו,
בלי לצאת מהבית.
הימים הבאים המשיכו להיות מאושרים.
נינה הייתה חוזרת מהעבודה והיינו יושבים ומדברים
ורואים טלוויזיה ביחד
ואוכלים ביחד ואפילו שותים יין ביחד.
אבל מדי פעם, בשתיקות הארוכות שלה,
חשדתי שהיא עוד חושבת עליו,
על אבינועם.
אתה יודע מה?
תחזור לתל אביב,
לדרום. - אין בעיה, מאמי.
פתאום החלטת, אה?
כן.
זה ממש מגניב מה ש...
שנייה, בבקשה.
נינה, אני כל כך שמח שבאת!
כל כך שמח! הייתה לי תחושה שלא תבואי. -למה? הזמנת אותי.
כן...
הייתה לי תחושה כזאת.
בסוף באתי.
רציתי לבוא. - כי בכיתי?
בעיקר בגלל שבכית.
כולם פה בגלל זה.
בכיתי לכולם, אחרת אף אחד לא היה בא.
אני מצטער שהפלתי עלייך את כל הכובד שלי בבית קפה.
מצטער שבכיתי. - לא...
הנה ליהיא. ליהיא?
שנייה רגע, בסדר? סליחה.
נינה! - הי. -הי, איזה יופי שהגעת!
חשבנו שאולי לא תגיעי בסוף.
האמת היא שבהתחלה פחדנו מזה שתבואי
ואפילו התלבטנו אם להזמין אותך,
אבל אני נורא שמחה שבאת, אבל אני גם קצ ת חרדה.
את תראי, אני עשיתי פה שימוש,
את אולי תחשבי שהוא לא אחראי, אולי חלקים ממנו...
אני גם הפכתי טפל לעיקר,
אבל...
אני קצ ת מתפתלת עכשיו, אבל זה טהור.
אני חושבת שזה טהור.
ובאו פרפרים נהדרים"
ועל פרי בטן הם בישרו בלאט"
וכשמת, כה קל", כמו אין שם לו
באילנות זרעו פיזם לו"
".ומפרחים זרעיו נשאו כולם"
זה כמו בור, זה...
חודשיים מאז שנכנסתי אלייך הביתה באותו ערב להודיע לך?
וחודשיים שאני בוכה.
בוכה ואני...
אני מדבר על שעות של בכי כל פעם, בוכה ואני לא יודע למה.
הסיפור הכי מצחיק זה ש...
היה שבוע אחד בתוך כל הדיכאון וכל ה...
תקופה הנוראית הזאת ש...
שבוע אחד שפתאום הבנתי.
הייתי בטוח שאני מאוהב בך וכל הכאב וכל הבכי זה בגלל שאנחנו לא ביחד.
את צוחקת, אבל ככה זה היה.
לא, אני צוחקת פשוט בגלל שהכול כל כך מוזר ומוגזם אצלך.
אני הייתי בטוח שאני מאוהב, שבוע שלם הסתובבתי ממש כאילו שאני מאוהב.
טוב, ברור שזה שטות, היום אנחנו יודעים את זה,
אבל אז זה היה ממש כאילו...
אני הייתי מאוהב בך, נינה.
ואיך ליהיא...
מה? - ליהיא מדהימה, היא...
ישר קלטה שזה קטע אדיפלי, שזה השלכה שלי.
שאני רואה בך את אימא שלי
ובעצם, אני רוצה להציל את אימא שלי מהאובדן של אבא שלי.
זה נשמע כמו סוג של...
היא חכמה. - היא מדהימה, היא נפלאה.
כן, היא גם ציירת מאוד מוכשרת.
אני מקווה שזה בסדר שאני מספר לך את כל זה. זה...
זה בסדר?
זה בסדר גמור.
רק, אתה יודע, זה קצ ת מוזר.
זאת אומרת, אני בטוחה שאני אחזור אח"כ הביתה
ואשאל את עצמי מה היה כאן. - "את כל הזמן אומרת "מוזר.
זה נראה לך מוזר?
לי זה נראה מוזר, כן.
זאת אומרת, אתה יודע, אתם עברתם הרבה דברים שקשורים גם...
בי, בלי שידעתי על זה בכלל.
וגם האמת היא שאני לא קולטת אותך באמת.
זאת אומרת, אתה מדבר אבל הפער והסתירות,
איך שהיית בבית קפה ואיך שהתנהגת היום, זה...
יש את כל ההסברים, אבל זה אחר, זה שונה, זה...
לא? - כן, כן...
הגענו.
כן.
אז אני אכנס.
כן.
טוב.
מה? - אני לא יודע.
נו, אז תגיד.
כלום.
שנייה.
חיימון...
אל תלך, חיימון.
חיימון, סליחה, חיימון, אני מצטערת, אל תלך!
חיימון?
חיימון...
סליחה, חיימון!
תחזור, חיימון.
חיימון, תחזור!
יש לנו ילד, חיימון.
עוד 6 חודשים יש לנו ילד.
ואתה כל כך רצית ילד, דבר איתי, חיימון.
חיימון?
עוד לא עברו 3 חודשים. איך את לא מתביישת?
לא רוצה לראות אותך יותר, אני לא רוצה לדבר איתך יותר.
כי את זונה, זה מה שאת, את זונה בהיריון.
רציתי לעמוד מולה ולהגיד לה את הכול,
אבל בסוף החלטתי ללכת בלי להגיד כלום,
בלי להרגיש כלום, רק שנאה גדולה.
אני שונא אותה!
דווקא עכשיו מנחם לא בבית.
כל כך רציתי לספר לו את הכול.
כבר שבוע אני מחפש אותו והוא לא נמצא.
הופה, בוקר טוב!
הבן של אלונה. - בוקר טוב.
בוקר אור.
בוא, שב.
שב, שב.
אימא שלי פה?
היא יצאה.
איזה אימא יש לך!
איזה אחו שילינג של אימא יש לך!
אתה יודע שאימא שלי, הייתה לה כרס?
היא מתה בט"ו בשבט, שנה שעברה.
אסף, לא?
נדב. - אה, ואללה!
נעים מאוד, נדב.
אני איזי. - נעים מאוד.
תתנהג חופשי, אל תתייחס למצלמה.
זאת היא.
הלו, נשמה שלי?
אה, חשבתי שזה אלונה. מה העניינים, נינה?
מה קרה?
טוב, תירגעי, הוא הרגע נכנס.
קח, היא רוצה לדבר איתך.
אני לא רוצה לדבר איתה. - קח, נו.
אני לא רוצה.
נינה, אנ'לא מבין ת'קטע, הוא לא... הוא לא כל כך רוצה לדבר.
בסדר, אני אמסור לו.
היא מוסרת שהיא ראתה את ארוחת הערב שהכנת לה
והיא יודעת שדאגת והיא מצטערת ו...
היא אוהבת אותך.
מה אתה כזה רציני? תחייך קצ ת.
איפה אימא שלי, היא בסטודיו עכשיו? - לא, היא יצאה.
היא או בסידורים או אצל אבא שלך, בבית חולים.
מה אבא שלי?
יכול להיות שהיא לא רצ תה שאני אספר לך את זה?
איזי סיפר לי על הגידול שמצאו אצל אבא שלי בריאות,
על הטיפולים ועל הניתוח שהוא עבר לפני יומיים.
וכבר חודש שהוא היה פה במחלקה והוא ביקש מאימא שלא תספר לי.
מה אתה עושה כאן? - איזי סיפר לי.
בוא, בוא נצא, בוא אני אספר לך. בוא ניתן לו לישון.
בוא, נדבי.
ומה קרה לנינה? - כלום.
אז למה היא בכתה? מה קרה? למה היא לא רצ תה לדבר איתי?
אחר כך.
נדבי, בוא נצא, בוא. נקנה לנו משהו לשתות.
בוא, נשב פה.
אני כבר חוזרת.
למה? למה? למה?
למה עישנתי? למה?
"?למה? למה? למה"
כל היום הם בוכים.
אני גם עישנתי, 30שנה עישנתי.
אני אהבתי לעשן,
נהניתי מכל סיגריה,
עכשיו אני מקבל את זה כמו שצריך, זה גם לא כל כך נורא,
זה לא מפריע לי לדבר, אני יכול לאכול עם זה,
אני יכול אפילו לשיר עם זה:
עץ הרימון נתן ריחו"
"מים המלח ועד יריחו"
'וכו' וכו' וכו.
אין פה לשתות, אין פה כלום!
הנה, החארות עוד פעם העירו אותו! בואו.
ובמנרתא טבתה"
דנהרא על רישין"
ובמנרתא טבתה"
דנהרא על רישין"
אזמר בשבחין"
למיעל גו פתחין"
דבחקל תפוחין"
אזמר בשבחין"
".למיעל גו פתחין"
רציתי שכל השמחה הזאת תיגמר ונהיה לבד
ונלך הביתה לבד, כמו שבן ואבא.
לא רציתי לחזור לנינה, לא רציתי להיות עם אימא ואיזי.
אבל את מאמינה לי. נכון, אלונה?
כן, בטח.
והוא חייך.
ואיך שקמת, הוא נעלם.
הוא לא כעס, הוא רק חייך.
אבל הוא חייך. אם הוא חייך, אז זה בסדר, לא?
אבל זה לא היה החיוך הרגיל, זה היה מין...
מין חיוך מר כזה, מאוכזב, כאילו שהוא...
עמד שם כל הזמן וראה את הכול.
די. די, די, מתוקה שלי.
הוא היה כל כך מאוכזב!
נינה, הוא לא פה,
הוא לא יכול לכעוס, הוא לא יכול להיות מאוכזב,
למה שהוא יהיה מר עכשיו?
הוא לא פה, את לבד, את חייבת להמשיך.
את אף פעם לא אהבת אותו.
למה אף פעם לא אהבת אותו?
זה לא נכון, נינה. - את אמרת עליו דברים נוראיים.
אחרי שהכרתי אותו, אני כן אהבתי אותו.
את אמרת עליו דברים נוראיים.
נינה, כשלמדתי להכיר אותו, בסוף אני כן אהבתי אותו.
אני מרימה? - תעזבי, זה הוא, זה ככה כל היום.
נו, אז למה שלא תדברי איתו? - אני לא רוצה.
הי, נינה, זה עוד פעם אני.
זה כבר פעם אני-לא-יודע-כמה כבר, את לא עונה לי.
ירד ת י עכשיו כדי לד בר איתך, אני ברחוב אלנבי, בפיצוצ ייה,
ואני מתגעגע אלייך.
היה לי מופלא אתמול, אני מרחף כל היום.
אני חושב עלייך ומרחף.
נו, אני מרימה. בואי, דברי איתו. - תעזבי, תעזבי את זה כבר!
אני מרג יש כמו ילד.
אני משחזר כל מה שדיברנו, כל מה שהיה.
אני מאושר.
אני מחייך סתם, אני צוחק סתם.
את הבן אדם הכי מקסים שפג שת י בחיים שלי.
אני מרג יש חזק כשאני איתך,
אני מרג יש את החיים כשאני איתך.
אני אוהב את החיוך שלך,
אני אוהב את הנשמה שלך,
אני אוהב את הכוס שלך.
מה הוא אמר? מה הוא אוהב?
את הכוס שלי.
זה מה ששמעתי, זה מה שהוא אמר?
מה, הוא מחופף?
הוא לא מחופף.
הוא מקסים.
באמת?
הוא רופף, הוא מתוק, הוא מקסים.
באמת? נו, אז...
הוא השטן, אלונה.
השטן?!
מעכשיו אני רק עם חיימון.
רק עם חיימון. - נו, די כבר אתה עם הפיצוצים האלה!
בסדר, מה הקטע שלך?
אבל את תיפגשי איתו.
אני לא אפגוש אותו יותר בחיים.
אבל הוא נשמע חמוד.
זה היה מבחן ואני לא עמדתי בו.
איזה מבחן?
כמה ימים אחרי הניתוח, החליטו לשחרר את אבא שלי.
ואחרי שהוא הבטיח שהוא לא ינסה ללמד אותי תורה,
גם אם אני ארצה, הוא לא ייתן לי,
רק אז אימא הסכימה שאני אעבור לגור איתו בדירה בתל אביב.
ילד...
היום באת בלי אימא שלך, מה? - היום באתי לבד.
הוציאו לך, אני רואה, אתה מדבר בלי המכשיר. -כן,
הם מנסים משהו חדש.
אני רק צריך לדבר בשקט ו...
אולי זה יסתדר. - גם אנחנו משתחררים היום.
זאת מחלקה שלא משתחררים ממנה.
מה זאת אומרת?
זאת אומרת שלא משתחררים מהמחלקה הזאת.
הנה, אבא שלי פה, הרופאים שחררו אותו.
הם שחררו אותו?
מה, אתה משוגע?!
אתה משוגע?! - מה קרה לך?
אתה משוגע?!
סליחה, אפשר לקרוא פה לרופא? - נדב...
אתה משוגע?! -מה קרה? - אתה משוגע?! -נדב?
נדבי?
נינה בטלפון, רוצה לדבר איתך.
לא, אני לא רוצה לדבר איתה. - זאת נינה, נו.
אני לא רוצה.
תגידי, מה קרה? למה הוא לא רוצה לדבר איתך?
תיזהר, אל תדרוך על רפי.
היי, גדל לך!
מתי אתה מוריד? - לא, לא מוריד.
אתה יודע?
נינה יודעת שדאגת לה ושאתה כועס,
אבל היא מצטערת והיא לא מרגישה כל כך טוב עכשיו.
אז אולי, אני אמרתי לה, שאני אדבר איתך ואתה תדבר איתה.
אני לא רוצה.
גם אימא שלי כל הזמן צלצלה לשכנע אותי לדבר עם נינה,
כי מאז שהיא ראתה את חיימון בחלון, היא במין דיכאון כזה
והיא פעמיים בשבוע הולכת לטיפול יום במכון פסיכיאטרי.
אבל אני לא רציתי לדבר איתה.
כל מה שרציתי זה לשכוח אותה.
ככה שתקנו כל בוקר בדרך לביה"ס. שתקנו והיינו מאושרים.
מה שלא ידעתי אז,
זה שכל מיני תאים משוגעים ממשיכים להתפצל לו בגוף.
ובצהריים, כשאבא בא להחזיר אותי,
זה כבר היה אחרת לגמרי.
נ-נח -נחמ-נחמן מאומן" נ-נח -נחמ-נחמן מאומן
נ-נח -נחמ-נחמן מאומן" "...נ-נח -נחמ-נחמן מאומן
הרגשתי שלאט לאט אני מצליח לשכוח אותה.
היו ימים שהצלחתי לא לחשוב עליה שעתיים, שלוש...
ואפילו יום אחד, שבערב פתאום שמתי לב
שלא חשבתי עליה כל היום.
אבל כשראיתי אותו, פתאום הכול צף מחדש.
למרות שידעתי שנינה לא רוצה אותו,
שהוא המשיך להשאיר לה הודעות כל הזמן
והיא לא הסכימה להיפגש איתו ולא ענתה לו יותר לטלפונים,
הרגשתי שאני שונא אותו.
אני ידעתי אפילו שפעם אחת הוא המתין לה מתחת לבית
וסיפר לה שהוא עזב את חברה שלו, הציירת, כדי להיות איתה
ושהוא יחכה לה עד שהיא תסכים להיות איתו.
אבל נינה ביקשה ממנו ללכת ולהניח לה ושלא יצלצל אליה יותר.
מנחם?
מה זה, מה אתה עושה פה? - לאן נעלמת?
אני נעלמתי? אתה לא יודע כמה חיפשתי אותך.
אתמול הייתי אצלך בבית.
מה קרה לך? אתה נעלמת.
אתה לא יודע איזה סיפורים יש לי בשבילך, אתה לא מאמין,
חיפשתי אותך רק בשביל לספר לך את זה.
מה קורה? אתה בסדר?
אני גר עכשיו כבר שבועיים עם אבא שלי.
פה, בבן יהודה.
אני פה עם הבחורה הזאת שסיפרתי לך, עם הכובע שש בש. גלינה?
בואי, בואי, בואי שנייה.
תכירי, זה החבר שלי, נדב, שסיפרתי לך. -אה.
גלינה. - נדב.
מה, אין עודף? - אה.
מה אתה אומר? - יפה.
אתה לא יודע מה אני הולך לספר לך עכשיו.
אחרי כמה ימים שהיינו ביחד,
היא ביקשה ממני לבוא לחבר הקודם שלה, אתה לא מאמין.
היא רצ תה שמנחם יעזור לה לקחת ממנו דברים שהיא השאירה שם.
בדרך היא סיפרה לו גם שהוא אלים,
שהוא היה אלים איתה.
רגע!
גאלה, תודה לאל. התגעגעתי אלייך.
אולי תפתח את הדלת?
גלוצ'קה, סלחי לי.
חיפשתי אותך.
באתי לקחת את הדברים שלי.
סלחי לי, גאלה.
אפשר? - כמובן, היכנסו.
מי זה? - חבר.
הוא בא לעזור לי.
יש לך אח תאום? - לא, אין לי אח.
כנס, כנס. - אין לך אח שדומה לך?
שקרה לו משהו? שלפני חודשיים שהוא מת? -לא, לא, אין לי אח.
אחות בבאקו, אזרביג'ן.
כנס, בבקשה, כנס. - זה לא יכול להיות!
אתה כל כך דומה למישהו ש...
כנס, כנס.
כנס, בבקשה.
זה לא יכול להיות, אתם כאילו ממש אותו בן אדם.
מנחם, בוא תעזור לי.
גאלה,
גלוצ'קה, אני רוצה לדבר איתך.
אין לי על מה לדבר איתך.
אני רוצה לדבר איתך בנחת בחדר השינה.
לא, אלכס. דיברנו מספיק.
- רק דקה.
בבקשה. - דקה אחת.
בסדר? - בסדר.
מה?
אלכס הוא מדען חוקר של הפרעות שינה.
עוד כשהיה סטודנט ברוסיה, הוא המציא תוכנה שיודעת לזהות
איזה נחירות אפשר לטפל בהן בניתוח ואיזה לא.
ואנשים מקליטים את עצמם ישנים ושולחים לו.
מבטיח? - כן, כן.
שבי רגע.
שב, שב.
גליצ'קה! - מה "גליצ'קה"? שום גליצ'קה!
התנהגתי נורא ואיום. - נכון מאוד.
אני יודע.
הבטחת לי את אותם הדברים בפעם שעברה.
זה תמיד אותו הדבר.
מה?
מה, מה קורה?
מה קורה, זזים?
אתה כל כך עזרת לי, מנחם, נכון?
אתה עזרת לה.
כן. מה קורה?
כל כך הרבה תודה מגיע לך, מנחם.
מה?
טוב, אז אני...
אני אזוז.
טוב.
אם אתה חבר של גלינה, אתה גם חבר שלי.
אני מאוד אשמח אם אתה נשאר כאן איתנו.
את קוץ בתחת.
נמאס לי, אלכס.
אל תתערבי.
קוץ בתחת. - אני מזהירה אותך. אל תעשה את זה!
מי את חושבת שאת? - אל תצ עק עליי! -לכי תזדייני!
אלכס, אני מתחננת. אל תעשה את זה.
אני אשאיר את הבגדים שלך כאן.
אל תאיימי עליי! - אל תצ עק עליי!
וככה, מנחם הפך להיות חבר של אלכס וגלינה ונשאר איתם כמה ימים.
לפה, לפה!
פה, פה.
וכעבור כמה ימים, כשמנחם הביא את גלינה ואלכס אל הבית שלו,
מנחם שם לב שיש אור בחדר של נינה.
אתם רואים שם את ה...
את החלון הזה? - נו?
זה זה שסיפרתי לכם, שדומה לך.
הבחור שמת? - כן, שם, איפה שהאור.
אתם יודעים מה? בואו תראו.
אתם חייבים לראות, יש שם...
יש שם תמונה שלו. - עכשיו? -הנה, פה. שנייה.
תסתכל, התמונה מעליה בצד.
חיימון?
אל תלך, חיימון...
חיימון, סליחה. חיימון, אני מצטערת, אל תלך!
חיימון?
תחזור, חיימון.
רציתי לספר לה. רציתי שהיא תדע הכול,
שהיא לא דמיינה, שיש מישהו אמיתי כזה שנורא דומה לחיימון.
שנדבר, שנשב על הספה,
שאולי היא תניח עליי את הראש שלה.
הרגשתי שהלב שלי כבר עוד מעט יתפוצ ץ.
רציתי כבר שהיא תבוא.
פתאום ראיתי אותו שם.
זה היה ממש הוא, כל כך דומה לו.
הוא כל הזמן הסתכל לכיוון הבית של מנחם,
לראות אולי מנחם וגלינה הגיעו.
הוא חשב שהם יברחו לפה,
אבל הם היו כבר בדרך למלון בגליל.
ידעתי שאני צריך לסלק אותו.
אולי אני אלך אליו ואגיד לו שהם כבר לא יבואו היום והוא ילך?
אבל אז היא הגיעה...
הרגשתי שהלב שלי דופק ולא יכולתי לזוז.
זה יהיה אסון. זה יהיה אסון.
חיימון?
אני לא חיימון, גברת. - זה לא יכול להיות!
אני אלכס, נעים מאוד.
אני דומה לבעל שלך שמת, אני יודע.
חבר שלי גם הראה לי את הבית שלך כאן.
בלילה.
בכית, צ עקת:
"!חיימון, חיימון, חיימון"
הייתי בחלון שלך.
חבר שלי...
ברח עכשיו עם חברה שלי!
אני מחכה להם פה.
למה את צוחקת, גברת?
די.
לא צריך לבכות, גברת.
לא צריך לבכות.
אני רואה אישה בוכה,
אני נותן סטירה, בומבה חזקה,
זה מרגיע אותה.
אני לא יכולה יותר, אני רוצה שאלונה תראה אותך.
בסדר, גברת, בסדר.
אני לא יכולה יותר!
תודה.
אתה...
הולך לפעמים עירום ברחוב?
את אולי ראית אותי?
כן, אולי.
אני אוהב ללכת ברחוב עירום, בלי בגדים.
זה טוב, זה מנקה אותי.
אנשים רואים אותי הכי אמיתי, הכי נקי.
זה אמנות שלי, כן?
אני הולך הרבה ברחוב בלי בגדים.
זה גם ספורט.
אולי אני אצלם אותך.
את רוצה אולי לצלם אותי בלי בגדים?
לא, לא, זה בסדר ככה.
כי אני רוצה, זה בסדר.
זה מזכיר לי שיר יפה של יורי בוקובסקי.
זה הולך ככה:
כשאני מתפשט מבגדים שלי",
אישיות שלי נופלת" יחד איתם לרצ פה
ואני נשאר נקודה קטנה קטנה"
בין ארון למיטה"
וציפור קטנה" שרה וצוחקת אצלך בלב
".כי זין שלי עושה לך טוב"
משורר גדול מאזרביג'ן. - זה שיר יפה.
אז אני מוריד בגדים שלי?
לא, לא.
רגע, אני כבר...
מה קרה? - בואי תראי.
מה זה? אימא'לה! מי זה?
נו, מה זה? מי זה? מה זה?
יכול להיות? לא יכול להיות?
אני פותח לה את התחת
ומזיין אותה ומזיין אותה
עד שאימא שלה אומרת:"אתה לא הולך ".מפה עד שאתה מתחתן עם הבת שלי
אני דומה מאוד לבעל שלה, חיימון, כן.
חיימון קוראים לו?
נו, מה מצחיק?
חיימון הקטן לא ממש הבין מה קורה סביבו.
מאוחר יותר, הרופא הסוקר התעקש שהוא רואה אפילו חיוך קטן.
ונינה חייכה חיוך קטן.
ואלכס המשיך להסתובב ברחובות עם חיוך קטן...
ואני, אני בצהריים הייתי בורח מביה"ס לתל אביב
ועוקב אחרי נינה כשהיא הולכת לעבודה, לאכול
או סתם לבית קפה.
ובערב, הייתי הולך להסתכל עליה מהחלון.
היא כל הזמן צחקה והייתה במצב רוח טוב.
ואני הרגשתי שהרגע הנכון מתקרב, שאנחנו בקרוב נהיה שוב פעם ביחד.
ערב אחד שמעתי אותה אומרת לאימא שלי
שהיא מוצאת את עצמה מתגעגעת לאבינועם.
שבערב ההוא שהיא הייתה איתו, היה לה כל כך טוב,
שאף פעם לא היה לה כל כך טוב עם חיימון.
וזה לא הפריע לי.
נזכרתי שמנחם אמר לי פעם שכל אישה, יש לה כתם שחור כזה.
איזה מישהו שהיא הייתה איתו פעם והיא מתגעגעת אליו
וחושבת שאולי היא החמיצה משהו.
אבל גבר אמיתי צריך לדעת לחיות עם הכתם הזה.
אני אחכה עד שהיא תעצור לרגע ואני אגש אליה ואגיד לה את הכול.
אני אגיד לה שאני אוהב אותה.
לא סתם אוהב אותה כמו דודה, אוהב אותה באמת
ושלא אכפת לי מכלום.
לא מה שאימא שלי תגיד ולא כלום.
אבל היא בכלל לא הלכה בכיוון של הבית קפה,
היא פתאום נכנסה...
פתאום הרגשתי בחילה,
הרגשתי שבא לי לבכות.
סליחה?
אבינועם, איפה אני מוצאת אותו?
הוא לא פה, מי אמר לך שהוא פה?
אני התקשרתי בצהריים, אמרו לי שהוא יהיה כאן יותר מאוחר.
הוא לא עובד פה, הוא לא צריך להיות פה היום, הוא...
רק עושה פה מילואים.
אתה אמרת לה שאבינועם צריך להיות פה היום?
יש את ההקרנה היום בצהריים, חשבתי שהוא יגיע היום.
כי אתה טמבל, זה מה שאתה!
שמנא וסולתא.
18שנה הבן אדם מאונן, אז מה קרה?
פתאום תהיה יעיל?
תראה איזה צורה יש לך, אתה טמבל...
בואי, שבי, אני אתן לך את הטלפונים שלו.
קודם כול, 20 שקל.
מה, בשביל מה?
נו, נו, תוציאי, אני יודע שיש לך.
יפה.
זה שלך.
ספר שירים שכתבתי.
הכול דפי כרומו.
ה -20 שקל ששילמת זה מחיר עלות.
רק קצ ת פה בצד, את רואה?
הכורך, עוד טמבל...
יש שירים שהאות הראשונה שלהם קצ ת מוסתרת,
אבל את תסתדרי, את תקראי, את תיהני.
שירים שכתבתי לאהובתי.
תסתכלי.
"היא שרק אהבתי"
זה שלך.
הטלפונים של אבינועם.
זה המספר שהתקשרתי אליו כל השבוע ואין שם תשובה.
את חברה שלהם?
כן.
אולי הם עוד לא חזרו מהירח דבש שלהם.
את חברה של ליהיא?
גם. - אז תנסי עוד יומיים.
לדעתי, תוך יום -יומיים הם יחזרו.
זה כבר. - טוב, תודה.
הספר שלך!
תיקחי, תקראי, תיהני.
תודה רבה.
זה מה שהיא רצ תה וזה מה שהיא קיבלה.
היא כל כך טיפשה לפעמים.
היא אכלה את כל האהבה הזאת שלו.
היא האמינה לכל הרומנטיקה המזויפת הזאת שלו.
הוא אמר לה שהוא יחכה לה כל הזמן, עד שהיא תחליט.
אפילו כמה שבועות הוא לא חיכה לה.
נדבי?
תביא לי, בבקשה, את הכדורים. הנה, שם.
כבר לא היה לי אכפת שהיא הייתה עצובה,
כבר לא היה לי אכפת מחיימון הקטן,
לא היה אכפת לי מכלום.
ורק אבא דעך כל הזמן.
הוא כבר כל הזמן היה על כדורים נגד כאבים,
הוא כל הזמן היה מטושטש.
נדב, בוא שנייה.
בוא, בוא, בבקשה.
תן לי את הטלפון של אבא שלך, אתה גר שמה עכשיו, נכון?
למה, את רוצה לצלצל אליו? - כן, אני צריכה לדבר איתו.
מה... על מה?
אני רושמת.
46864 52.
אבל על מה?
כי אני צריכה לדבר איתו.
מה, יש איזה מורה שהתלונן עליי? - לא, זה לא קשור.
אז על מה? -על משהו שלא קשור, שאני צריכה לדבר איתו.
בכלל לא קשור אליי? כי הוא לא מרגיש כל כך טוב עכשיו.
זה בסדר, אני אדבר איתו ונראה.
זה היה אסון.
או שזה נפל לי או ששכחתי אותו בכיתה,
אבל מישהו מצא והעביר את היומן שלי ליועצ ת.
כבר באותו ערב, כשחזרתי הביתה,
אבא השאיר לי פתק שהיועצ ת צלצלה והוא בבית הספר.
זה אסון, הוא יושב עכשיו אצל היועצ ת וקורא את זה.
הלו?
נדבי! מתוק שלי! אהוב שלי! אני חיפשתי אותך.
מה קרה, אבא צלצל אלייך?
אבא לא צלצל אליה, אבל אימא סיפרה לי שכמה שעות לפני זה
נינה עזבה את העבודה בדרך הביתה...
נינה?
נינה!
נינה...
נינה!
כן? -אלונה, תרדי, אני עם צירים! - איך הגעת לפה?
נו, תרדי, תרדי כבר. - תישארי שמה, אל תזוזי!
זה בסדר, אנחנו כבר מגיעות, הנה, עוד 10 דקות אנחנו מגיעות.
הנה, תראי, תראי, הכביש חלק לגמרי, הכול...
האור ירוק. תסתכלי איזה יופי. הנה, די.
תנשמי, תנשמי, מותק. לנשום, לנשום.
יופי, יופי, יופי!
לנשום, תנשמי. תנשמי.
הכול בסדר? -אלונה, יורדים לי המים, יורדים לי המים, אלונה!
מה יורדים לך? - מים!
תעשי טובה, תירגעי, אנחנו כבר מגיעות. תנשמי, תנשמי.
תעשי טובה, תנשמי, תנשמי.
יופי, הכול בסדר! הנה, הנה, הגענו! הכול בסדר.
מה קורה לאוטו הזה? מה קרה?
מה זה, מה קרה לאוטו?
מה זה? מה קורה עם האוטו שלך? - מה קרה?
אין לך דלק. מה זה, איך את נוסעת בלי דלק?
זה לא יכול להיות!
מה לא יכול להיות? אני רואה, אין לך דלק, איך את נוסעת בלי דלק?
מה, מה אנחנו נעשה עכשיו?
מה עושים?
מה עושים עם הגשם הזה?
מה אנחנו עושים?
טוב, אני יוצאת, אני אעצור מישהו.
נו!
יש לי יולדת באוטו, אני צריכה עזרה, תסיעו אותה, יש לי יולדת.
קדימה!
תנשמי, תנשמי. -תירגעי, זה בסדר, אני רופא, תירגעי.
זה כואב נורא! - בסדר, בסדר,
עוד מעט, עוד מעט. תכף הציר יעבור.
עכשיו תנשמי עמוק.
זהו, זהו.
יופי. זהו, תחזיקי מעמד. עוד 10 דקות אנחנו מגיעים, 10 דקות.
תחזיקי מעמד, תחזיקי מעמד!
לא עכשיו... - הוא יוצא לי, אני מרגישה אותו.
תעצור, היא יולדת!
אלונה, הוא יוצא!
תעצור כבר, תעצור!
לא, אין... אין פה מספרים, זה חניון.
אתה תמצא אותנו, אנחנו פה רק אנחנו, לבד, זה פז'ו.
מה? לא, זה פז'ו. פז'ו לבנה.
זה...
אנחנו פה לבד, אתה תמצא אותנו.
אנחנו פה, תגיעו מהר.
אתה לא תברח לי יותר בחיים.
אתה לא תהיה ברוגז איתי יותר בחיים,
מעכשיו אתה תמיד תהיה איתי.
טוב.
תחכה לי בחדר? אני עוד מעט אגיע,
גם אימא צריכה לבוא. - טוב.
מזל טוב.
איך ידעת? - חיכיתי לך ליד הבית ו...
אלונה באה להביא לך בגדים ומגבות, אז היא סיפרה לי.
היא סיפרה לך על הלידה? אנחנו לא הצלחנו להגיע. -כן,
זה לא ייאמן, מה?
ראיתי אתכם ליד הפסל היום.
אני ראיתי אותך. אני קראתי לך, אבל את בדיוק נסעת.
כן, שמעתי שקראת לי.
אה, ואללה?
מגיע לכם גם מזל טוב, אתם התחתנתם.
כן.
אז מזל טוב. - כן.
התחתנו בקפריסין, עם כמה חברים. היה מיוחד.
מאז הספקנו לנסוע כבר להנובר, לפילדלפיה, לניו דלהי,
מזמינים את הפסלים של ליהיא ואנחנו נוסעים.
יופי.
אנחנו נוסעים כאילו לעבודה, אבל, בעצם, טיילנו יותר.
מחר בבוקר אנחנו נוסעים לטוקיו.
זה יוצא כבר היום בבוקר.
אני התגעגעתי אלייך.
נינה, אני התגעגעתי אלייך מאוד.
והיית איתי.
היית איתי כל הזמן, בכל המקומות.
ונהניתי?
ולא עבר יום שלא חשבתי עלייך.
אבינועם,
תודה שבאת לבקר אותי.
אני בסדר, אני מרגישה מצוין.
אני... צריכה להיכנס.
אני יכול לנשק אותך?
לא. - לא?
אתה רומנטיקן דמיקולו, זה מה שאתה.
את טועה. נינה, אני יודע שזה מה שאת חושבת.
זה מה שאתה.
אני ידעתי שהיא צודקת. אני לא אברח לה יותר,
אני לא אהיה איתה ברוגז יותר.
אני אוהב אותה כל החיים שלי.
למה אתה פה, נדבי?
סתם.
בוא תחבק אותי.
מה קרה?
אבא...
לקחו אותו לבית חולים
ואחרי שעתיים...
אני מבקש מכל הקהל, אנחנו לא נוהגים לצאת מאותה דרך ממנה באנו.
חבל שאין לי משקפי שמש, כדי שלא יראו שאני לא בוכה.
אני לא יודע למה אני לא בוכה.
אני חושב כל הזמן אם הספקת לקרוא את כל היומן,
זו המחשבה היחידה שאני חושב מאתמול...
נדב,
תהיה חזק, נדב.
אנחנו משתתפים בצ ערך.
אני אלך אליו לשם.
נדב, לפני שאבא נפטר, הוא ביקש ממני...
הוא גם כתב משהו.
הוא הכתיב לי ואני כתבתי, הוא כבר היה חלש.
זה בסוף.
כל מה שתצטרך, תמיד...
נדבי שלי, אהוב שלי",
יש מסורת יהודית שאומרת" שבזמן ההלוויה של האדם
באים כל הזרעונים שהוא שפך לשווא" בימי חייו ומקטרגים עליו.
מיליוני מיליונים של זרעונים" ירדו לקטרג עליי,
אבל יש זרעון אחד", אחד ויחיד, אהוב ומתוק
שגדל ונהיה לנער", שבנשימה אחת שלו,
שבמבט קטן שלו יסלק אותם" לכל הרוחות והעזאזל.
נדבי שלי, קטן שלי", נשמה שלי, החיים שלי,
אתה לא סתם מדאם אסתריה",
אתה מדאם אסתריה" הסופר המוכשר והמקסים שלי.
אני כל החיים ידעתי מה שראיתי" כשקראתי את היומן שלך.
אני כל כך שמח שקראתי".
אני עוזב אותך עכשיו רגוע", עם חיוך, עם אהבה גדולה,
ואם תסתכל טוב",
בטח תראה אותי" ".משוויץ בך שם למעלה